Slagkrydsere var store krigsskibe fra første halvdel af det 20. århundrede og blev først introduceret af Royal Navy. Slagkrydseren blev udviklet som efterfølger for panserkrydseren, men dens opståen hang mere sammen med udviklingen af dreadnought-slagskibet. Den første serie slagkrydsere, der begyndte med Invincible, blev oprindeligt omtalt som "dreadnought krydsere".
Slagkrydserne havde samme type svære kanoner som slagskibene, og de var gennemgående lige så store og lige så dyre som de samtidige slagskibe. Der blev sparet på panser og på antallet af kanoner for at opnå højere fart, også som følge af kraftigere maskineri og en slankere skrogform. De første slagkrydsere havde væsentligt tyndere pansring end de samtidige slagskibe, hvorfor de ikke var i stand til at modstå den type kanoner, de selv havde. Sømilitært var skibene "ubalancerede", da de kunne gøre mere skade på andre, end de selv kunne klare.
Skillelinjen mellem slagskibe og slagkrydsere lå aldrig helt fast. Udviklingen af slagkrydseren i Royal Navy blev styret af admiral Jackie Fisher, der så den som en revolutionerende type panserkrydser, der kunne erstatte slagskibet som Storbritanniens væsentligste våben til søs. Fishers idé gik ud på at bruge slagkrydsere til forsvar for imperiet, styret af et verdensomspændende efterretningsnet, der skulle gøre det muligt for Admiralitetet at plotte alle skibes bevægelser ind, så slagkrydserne kunne ødelægge de skibe, der truede søhandelen, og angribe større fjendtlige skibe på lang afstand.
Slagskibet fortsatte imidlertid med at dominere søkrigsførelsen gennem 1. verdenskrig, og slagkrydserne blev fortrinsvis brugt som en hurtig og hårdtslående udvidelse af slagskibsflåden. Slagkrydserne indgik i flåderne i Storbritannien, Tyskland, Japan og Tyrkiet, og under krigen deltog de i flere søslag mellem Storbritannien og Tyskland, blandt andet Jyllandsslaget.
Ved krigens afslutning var der ikke megen forskel på en slagkrydser og et hurtigt slagskib. Storbritannien, Japan og USA arbejdede efter 1. verdenskrig med planer om nye slagkrydsere , og de havde lige så kraftige kanoner som slagskibe, men de var hurtigere og havde ikke så kraftigt panser. Flådetraktaten i Washington, som lagde begrænsninger på bygningen af større krigsskibe fra 1922, skelnede ikke mellem slagskibe og slagkrydsere. Den nye generation slagkrydsere, der var på vej, blev skrottet som led i traktaten.
Fra 1930-erne var det kun Royal Navy, der fortsatte med at bruge "slagkrydser" som klassifikation for krigsskibe.[1] De hurtige, lette slagskibe, der blev bygget af henholdsvis Tyskland og Frankrig (Scharnhorst- og Dunkerque-klassen) bliver ikke desto mindre ofte omtalt som slagkrydsere. De havde lige så god pansring som mange slagskibe, men havde knap så kraftige kanoner.
Under 2. verdenskrig kom slagkrydserne i aktion igen. Der blev ikke påbegyndt nye skibe, og produktionen af slagskibe blev også reduceret, og resurserne blev i stedet anvendt til produktion af fly og hangarskibe. Senere skibe bliver dog ofte benævnt slagkrydsere, herunder den russiske Kirov-klasse.
© MMXXIII Rich X Search. We shall prevail. All rights reserved. Rich X Search